- Ken siellä? - Ei, mulle vastatkaa! Ken se on?
Eläköön kuningas!
- Bernardo? - Sama mies.
Tulette tunnokkaasti määräaikaan.
Kakstoista kello on. Käy maata, Fransisko.
Päästöstä kiitän.
Onkin kylmä, ja mieltä kourii.
- Onko kaikki ollut rauhaista? - Ei hiiren hiiskausta.
Herran haltuun.
Jos kohtaatte Horation ja Marcellon, käskekää kiirehtiä.
He tulevat jo. Ken siellä?
- Maan ystäviä. - Ja Tanskan vasalleita.
Jumalan haltuun!
Hyvästi! Ken vahtivuoros on?
Bernardon vuoro.
- Hoi, Bernardo. - Mitä? Horatioko?
Samaa sorttia.
Horatio, terve! Terve, Marcello!
- Onko taas se nähty? - En mitään ole nähnyt.
Horatio sen mielenhoureeks väittää, eik usko sitä-
- vaikka kahdesti olemme tuon näyn nähneet.
Sen vuoksi häntä vaadin tämän yösen kanssamme valvomaan-
- niin että jos näky ilmaantuu, hän havaintomme sais vahvistaa.
Pah, joutavia.
Istukaahan hetki. Ahdistan vielä korvianne-
- jotk ovat kuurot tälle ilmiölle, min kahten yönä näimme.
Istukaamme ja kuulkaamme, mit ilmi tuo Bernardo.
Menneenä yönä-
kun tähti tuo, mi länsi-ilmall on...
...valaisi retkellään sen taivaankulman-
miss säteilee se-
- me näimme, minä ja Marcello, kun kello juur löi yksi.
Vait! Hiljaa. Kah, se tuossa taasen tulee.
- Kuningasvainaan muoto. - Sinä, lukenut mies, puhu sille.
- Ilmetty kuningas, vai kuin? - Niin on.
Mun valtaa hämmästys ja kauhu.
- Puhetta vartoo se. - Horatio, puhu.
Ken olet sa, jok anastat yön vallan-
ja sota-asun kirkkaan-
- jossa Tanskan kuningasvainaa täällä ennen kulki?
Vaadin sua, puhu.
- Se vihoissaan on. - Se astuu pois.
Seis! Puhu! Puhu, sua vaadin.
Se katosi, ei vastata tahdo.
Horatio, mitä? Kalvas oletten.
Eikö muuta tuo kuin mielenhuoretta?
En, Jumal auta, tuot ois uskonut-
- jos sit ei selvään takais omat silmät.
- Kuninkaan muotoinen se eikö ollut? - Kuin sinä itsesi.
Juur tuommoinen häll oli sota-asu, kun taistellen hän Norjan voitti.
Noin tuima näkönsä, kun vihapäissään-
hän jäällä Puolan rekijoukot löi.
Se kummallista on.
Noin, kahdesti, tähän aaveaikaan-
hän uljaasti ohi vahdin astui.
Mit erittäin tuo merkitsee, en tiedä-
mut ylipäin sen ennustavan luulen-
murrosta suurta valtakunnassamme.
Niin, sanokoon ken tietää-
- miks tähän kovaan, tarkkaan vahdinpitoon-
yöt kaiket alamaista kiusataan?
Miks vaskitykkej aamust iltaan tehdään-
ja tuodaan sota-aseit ulkomailta?
Miks pakkotyöllä laivanveistäjöitä kiusataan-
ett areks muuttuu pyhä?
Mi syynä, että tuskalloinen kiire-
yön tekee päivän apukumppaniksi?
Ken siihen vastaa?
Minä.
Ainakin on huhu tämä.
Viime kuninkaamme-
sen, jonka haamun juuri äsken näimme-
- tuo Norjan Fortinbras, kuin tiedätten-
kopean vallanhimon yllykkeestä-
sotahan vaati. Uljas Hamletimme-
tää puoli maailmaa hänet siksi tiesi-
- löi Fortinbrasin-
- joka sinetöidyn ja lain vahvistaman sovinnon mukaan-
- henkens ohessa, menetti voittajalle-
- kaikki maansa.
Vastikkeeks kuninkaamme-
- oli pannut maan yhtä suuren, jonka Fortinbras-
- jos voitti hän, ois omaksensa saanut.
Niinkuin nyt, sen saman sovinnon mukaan, hänen maansa sai Hamlet.
Nytpä nuori Fortinbras, tulista, hurjaa kiivautta täynnä-
- on sieltä täältä, Norjan rantamailta-
- kokoillut maattomia huimapäitä leivän palkast yritykseen.
Mi kysyy mieltä: Tarkoitus ei muu-
- jonk hyvin valtiomme tuntee.
Kuin miekka kädessä ja väkivoimin-
- taas voittaa meiltä maat nuo mainitut-
- jotk isä kadotti.
Ja se, ma luulen, pääperustus on meidän varustuksiin-
- syy vahdinpitoomme, ja tämän kiireen-
- ja hälinän ja homman alkujuuri.
Ma luulen aivan samaa.
Sen vuoks kai tuo aavenäky-
- aseiss ohi vahdin noin kulkee, hahmossa kuninkaan-
- jok oli näihin sotiin syypää.
Se tolmaa on, mi sokaa hengen silmät.
Vähäistä ennen suuren Julion surmaa-
- tyhjentyi haudat, ruumiit liinoissaan-
- kaduilla Rooman parkuin vaikeroivat.
Ikäänkuin sallimuksen airuina-
- ja johdantona siihen, mitä seuraa-
- vuoroin maassa, taivaass ilmestynnä-
- on meidän maallemme ja kansallemme.
Veristä kaste-
- pilkkuj auringossa.
Ja tuo tähti, tuo kostea-
- Neptunin vallan perus-
- kuin tuomiopäivän pimeyttä kitui.
Mut vaiti! Hiljaa! Kas, se palajaa!
Sen puhki astun, vaikka se mun nielis.
Seis, aave!
Jos sull ääntä on tai kieli, niin puhu!
Jos tehtäviss on joku hyvä työ, mi rauhan sulle tois ja armon mulle-
- niin puhu!
Jos tiedossas on maasi kohtalo-
- jonk välttää vois, niin puhu!
Tai maan jos helmaan kätkenyt sä olet eläissäs ryöstetyitä aarteita-
- ja senvuoks aaveena nyt kummittelet-
- niin puhu! Seis ja puhu! Marcello, sit estä.
- Iskenkö pertuskalla? - Tee se, jos ei jää.
- Se tääll on. - Täällä.
Se poissa on.
Se on niin juhlallinen, vääryytt oisi vähääkään sille väkivaltaa tehdä.
Se on, kuin ilma, haavoittumaton-
- ja tyhjät iskumme vain häijyint ivaa.
Puhua aikoi se, kun lauloi kukko.
Mut säpsähti kuin syntinen, kun kuulee-
- lain pelottavan haaston.
Olen kuullut, ett aamun sotatorvi, kukko tuo-
- kimeellä, rämäkällä kurkullaan-
- herättää päivän jumalan.
Se ääni vedestä, maasta, tulest, ilmast ajaa-
- kaikk eksyneet ja harhailevat henget pois kunkin piiriinsä.
Ja todeks sen tää seikka vahvistaa.
Se katosi, kun kukko laulaa alkoi.
Kerrotaan, ett aina, kun se aika joutuu-
- jolloin tuloa vapahtajan vietetään-
- niin laulaa kaiken yön tuo aamulintu.
Nyt, kerrotaan, ei ykskään henki liiku.
Yöt ovat raittihit.
Ei tähdet koske-
- ei taiat tartu eikä noidat hurmaa-
- niin armias ja pyhä on se aika.
Sen olen kuullut ja sen osaks uskon.
Vaan katso, koitar, punaviitta yllään-
- tuoll idäss astuu vuoren kastehelle.
Nyt matkahan, ja se mun neuvoni-
- kertokaamme tään öinen näky-
- nuorelle Hamletille.
Hengelläni vannon, ett aave, meille mykkä, hälle haastaa.
Tuon suostutteko ilmoittamaan hälle, kuin velvollisuus on?
Se tehkäämme, ma pyydän.
Tiedän, missä paraiten hänet kohtaa tähän aikaan.
Vaikk armaan Hamlet veljen kuolemasta-
- on muisto veres ja siis meidän pitäis-
- suruissa huokailla, ja valtakunnan-
- yhdeksi murheen otsaks kurtistua-
- niin sentään järki voittanut on luonnon-
- ett älyllä me häntä murehdimme-
- samalla muistellen myös itseämme.
Olemme senvuoks entiskälymme-
- nykyisen meidän kuningattaremme-
- tään uljaan vallan kruununperijän-
- niin sanoaksen iloll ehkäistyllä-
- vesissä toinen silmä, toinen kirkas-
- hääitkulla ja peijaisriemulla-
- ja tasan ilot, murheet punniten-
- vihille vienyt.
Estämättä kuullen viisaita neuvojanne-
- jotka vapaast on tähän taipunehet. Kiitos siitä!
Nyt, tietäkää, on nuori Fortinbras-
- halveksuin arvoamme-
- tai luullen, ett velivainaan kuolon kautta-
- valtamme liitteistään on höltynyt.
Perustuin tähän voiton unelmaan-
- hyväksi nähnyt meiltä kiristää-
- lähetin kautta takaisin ne maat, jotk isäns uljahalle veljellemme-
- lain mukaan kadotti. Sen verran siitä.
Nyt itseemme ja tähän istuntoon!
On laita tämä:
Tässä kirjoittanna olemme Fortinbrasin sedälle-
- mi heikko sairas on ja tuskin kuullut veljenpojan vehkeistä-
- ett esteen hän panis niille-
- vallankin kun pestaus ja kulungit ja kaikki kohtaapi Norjan kansaa.
Lähetämme siis teidät, Cornelius ja Voltemand-
- tään tervehdyksen vanhaan Norjaan viemään.
Mut neuvotteluun kuninkahan kanssa isompaa valtaa emme anna-
- kuin myöntää nämä selvät pykälät.
Hyvästi, kiire taatkoon innostanne!
Nyt, kuten aina, sitä osotamme.
Sen uskomme. Herttaiset jäähyväiset!
Ja nyt, Laertes, mitä uutta sulla?
Sull ompi pyyntö. Se mik on, Laertes?
Ei tehdä Tanskan kuninkaalle hukkaan anomusta.
Sä pyytää, jot en pyytämättä antais?
Ei pää niin sydämmelle heimoa, suun palvelijaks käsi ei niin altis-
- kuin isällesi Tanskan valtaistuin.
Laertes, mitä tahdot?
Kuninkaani, suotuista lupaa Ranskaan palata-
- jost tänne Tanskaan tulin valani tuomaan kruunauksestanne.
Nyt tehtävä kun tehty on, niin myönnän-
- ett aatos, mieli jälleen Ranskaan palaa-
- odottain lupaa teiltä.
Suostuuko isäsi? Polonius, sano.
Niin, kuninkaani, pyynnöll ahkeralla-
- lupani hitaan voitti hän, ja vihdoin hälle annoin raskaan suostumuksen.
Ma pyydän, suokaa hälle lupa lähtöön.
Käy onnees kiinni, vallallas on aika. Sit avuillasi tahtos mukaan käytä.
Nyt Hamlet lankoni-
- ja poikani.
Parempi lankoa, poikaa huonompi.
Miks yhä vielä pilvet sinut peittää?
Te erhetytte...
...mull on päivää liiaks.
Hyvä Hamlet-
- yön värit nuo pois heitä-
- ja ilosilmin kuninkaaseen katso.
ÄI ijäti, noin silmät maassa, kallist isääsi mullast etsi.
Kellä henki, se jokapäiväistä.
Sen hauta vie, ja kuolon kautt on ijäisyyteen tie.
Niin rouva hyvä, jokapäiväist on se.
Miks niin oudoks sinusta se näkyy?
Ei näy.
Se on.
Ma näköä en tunne.
Ei tumma viittan yksin, äiti hyvä-
- ei musta juhlallinen muotipuku, eik hengen raskaat huokaukset-
- eikä silmäin runsaat kyyneltulvat, eik alas maahan luotu katsanto-
- ei surun kaikki laadut, tavat, muodot-
- mua ilmi tuo.
Ne kaikk on näköä-
- ne teeskentelyit on, joita sopii näyttää.
Sisässä mull on, mik ei näkyvää.
Ja surun ulkokorua vaan nää.
Se kaunist on ja kiitettävää, Hamlet-
- ett isällesi murheveron maksat.
Mut, tiedä, kuoli isäsikin isä-
- ja samoin tämänkin.
Ja jälkeenjääneell on lapsen velvollisuus jonkun aikaa-
- surua kantaa.
Mutta lakkaamatta noin valittaa-
- on miehuutonta huolta-
- ja jumalatont uppiniskaisuutta osoittaa ynseyttä Luojaa kohtaan-
- ja tyhmää, kuritonta järkeä.
Mi täytymyst on ja niin yleistä-
- kuin tavallisin seikka aistillemme.
Miks tyhmän itsepäisnä sitä panna-
- noin sydämmelle?
Hyi! Se rikost on-
- vainaata, luontoa ja Luojaa kohtaan.
Se kumoo järjen, jonka vanha lause-
- on isäin kuolo, ja jok yhä huutaa-
- niin ensi kuolleest äsköisehen saakka:
"Se täytymyst on! #
Heitä siis, ma pyydän, tuo murhe hyödytön-
- ja isänäsi mua pidä.
Maailma sen tietäköön...
...ett olet sinä lähin saamaan kruunun.
Ja rakkautt en osoita ma sulle-
- vähemmän hellää, kuin mit armain isä-
- pojalleen suo.
Mit aikeeseesi tulee palata jälleen Wittenbergin kouluun-
- niin on se aivan toivoamme vastaan.
Siis rukoilemme, suostu tänne jäämään-
- silmäimme lempiturviin-
- ensimmäiseks hovimieheks, langoksemme, pojaksemme.
ÄI anna siis äitis turhaan pyytää, Hamlet.
Jää tänne, älä lähde Wittenbergiin.
Kaikessa teitä, rouva, tottelen.
Kas sepä armas, kaunis vastaus.
Niin, Tanskaan jää, kuin mekin.
Tulkaa, rouva.
Hamletin jalo, vapaa suostumus hiveltää sydäntäni-
- joka maljan, min kuningas sen muistoks tänään juopi.
Tykistöt kertovat on taivahalle-
- ja kuninkahan kilistäissä kaikuin-
- maan jylinähän taivas vastaa.
Tulkaa.
Oi, että tämä tiukan tiukka liha hajoaisi-
- sulaisi ja kasteeks liukeis!
Oi, miksi taivaan Herra itsemurhan laissaan kielsi?
Oi mun Jumalani!
Kuin tylsää, kurjaa, tympeää ja tyhjää-
- tään maailman kaikki toimi minust on!
Hyi! Hyi!
Se ruokoton on kasvitarha.
Mi siementyyppi, runsaat rikkaruohot sen höystäin peittää.
Niiksikö on tullut!
Kaks kuukautta vaan kuollut!
Ei, ei kahta.
Niin uljas kuningas, tuon suhteen-
- niinkuin Apollo Marsyaan-
- niin hellä äidilleni-
- ett ei tään poskiin taivaan tuulet-
- saaneet tylysti kosketella.
Maa ja taivas! Muistanko oikein?
Niin hän riippui kiinni isässäni, kuin kiihtynyt vain himo-
- ois nautinnostaan. Ja sentään, kuukaus vain!
Mut pois se aatos!
Heikkous, vaimo!
Vain lyhyt kuukaus, rikki viel ei kengät-
- joill isäraukan ruumista hän saattoi-
- Nioben lailla itkien. Hän, niin hän.
Voi suas! Elukkakin järjetön-
- ois surrut kauemmin.
Setäni vaimo-
- isäni veljen-
- jok on isääni min minä Herkuleeseen.
Kuukaus vaan!
Ennenkuin valekyyneleitten suola veristä silmää punaamasta herkes-
- hän miehen otti.
Kiirett inhoittavaa-
- rutsaiseen vuoteeseen noin vinhaan syöstä!
Ei hyvää tää-
- ja hyvää täst ei lähde.
Vaan murru, sydän!
Kieltä en saa käyttää.
Oi, terve, herra prinssi!
Hupaista nähdä teidät terveinä.
Horatio.
Niin totta kuin ma elän!
Niin, herra, köyhä palvelijanne aina.
Hyv ystävä, nuo nimet vaihtakaamme.
Vaan miks, Horatio, Wittenbergin jätit? Marcello?
- Prinssi. - Hupaista nähdä teitä.
Hyvää iltaa!
Vakaasti, miksi Wittenbergin jätit?
Halusta laiskuutehen.
Sit en sois vihamieheltäsi kuulla. Et kiusata voi korviani-
- ett uskoisin, mit itseäsi vastaan nyt todistat. Sa laiskuri et ole.
Vaan mitä teet sa Helsingörissä?
Viel opit juopoks ennen lähtöäsi.
Isänne hautajaisiin tänne tulin.
Rukoilen, pois pilkka. Emoni häihin varmaankin sa tulit.
- Niin tosiaan, ne oli kohta jälkeen. - Tarkkuutta, näet!
Peijaisleivokset hääpöytiin pantiin kylmiltänsä.
Vihamiehen taivaass ennen tavannut oisin, kuin sen päivän nähnyt.
Isäni.
Luulen näkeväni isäni.
Miss, armas prinssi?
Hengessäin, Horatio.
Näin hänet kerran.
Uljas kuningas.
Hän oli mies.
Hän, kerrassansa mies.
En milloinkaan näe vertaistansa.
Prinssini...
Luulen ma...
...näin hänet viimeisyönä.
Näit?
Kenenkä näit?
Kuninkaan...
...isänne.
Isäni, kuninkaan?
Hillitkää hämmästystänne, ja kuulkaa, kun ma kerron teille-
- nää herrat tässä todistajiks ottain, sen ihmeen.
Herran tähden, anna kuulla.
Kaks yötä peräkkäin on Marcello ja Bernardo vartiollaan-
- hiljaisen, haudankolkon keskyön aikaan-
- isänne kaltahisen aamun nähneet, mi päästä jalkaan-
- täydess asussa, ilmestyy, juhlamarssiss-
- astuu verkkaan hiljaa ohi.
Kolmasti näin heidän pelosta tuijoittavain silmäins ohi-
- hän kulkee, mut kauhusta he melkein-
- hyyksi hyytyin, vait ovat, aivan mykkinä.
Tuon mulle he pelon arkuudella kuiskasivat-
- ja kolmantena yönä läksin myötä.
Juur niinkuin oli kerrottu, niin ajan-
- kuin muodon suhteen, totta joka sana-
- tul aave.
Tunsin isänne.
- Käsi ei niin sen kaltainen. - Se missä nähtiin?
Terassilla, miss vahdittiin.
- Puhuittenko sille? - Puhuin...
...mutta ei vastausta. Kerran, luulen-
- hän nosti päätänsä ja teki liikkeen, kuin ois aikonut hän puhua-
- mut silloin raikkaast aamukukko lauloi-
- ja laulun kuullessaan hän riensi matkaan ja näkyvistä katos.
Sangen kumma!
Se totta on, niin totta kuin ma elän.
Velvollisuudeksemme katsoimme antaa tiedon.
Toden totta, hyvät herrat.
Tuo mua huolettaapi.
Te vahdiss ensi yönä?
- Me. - Aseissa, kuin?
- Aseissa. - Päästä jalkaan?
- Päästä jalkaan. - Kasvoj ette nähneet?
Näimme, silmikko oli auki.
Näyttikö hän tuimalta?
- Katseessaan murhett enemmän. - Punainen vai kalvas?
- Kalvas. - Ja silmät teihin luodut?
Lakkaamatta.
Sielläpä oisin ollut.
- Se varmaan ois teitä hirvittänyt. - Luultavasti.
Niin, luultavasti.
- Viipyikö se kauan? - Sill aikaa lukea voi sataan.
- Kauemmin. - Ei sillä kertaa.
Parta harmaa? Niinkö?
Kuin hänen eläissänsä: Mustahtavan hopeanharmaa.
Vahtiin tulen yöksi.
Kenties se tulee taas.
Tulee varmaan.
Jos hahmoss armaan isäni se tulee-
- ma sit puhutan, vaikk aukeis horna-
- ja vaikenemaan vaatis.
Jos tähän saakka näyn peittää voitte-
- siit olkaa hiiskumatta vastakin.
Ja vaikka mitä tapahtuis tän yönä-
- se merkitkää, mut vaiti siitä olkaa.
Palkitsen rakkautenne.
Herran haltuun!
Terassill ennen kahtatoista teidät siis kohtaan.
- Teidän palvelijanne. - Ei, ystäväni niinkuin minä teidän.
Hyvästi!
Aseiss isänikö haamu!
Ei oikein laita.
Konnuutt aavistan.
Jos yö jo oisi!
Hiljaa, sielu, siksi!
Työt kehnot ihmissilmä ilmi saa-
- vaikk allensa ne peittäis vankka maa.
Kaluni laivall ovat. Hyvästi!
Kun tilaisuutta on ja tuulet sopii, äl uinaa, sisko-
- tietoj anna mulle.
Sit epäiletkö?
Mitä Hamletiin tulee, se tapaa vaan on, veren tuoma oikku.
Keväinen kukka, varhainen, mut hento, suloinen, mutta pian haihtuvainen-
- vaan tuoksua ja hetken huvitusta, ei muuta.
- Eikö muuta? - Ei, ei muuta.
Näet, luonnon varttuess, ei yksin ruumis ja jänteet vartu.
Kun tuo templi kasvaa, edistyy sielun sekä hengen voimat-
- samassa myös.
Kenties hän nyt sua lempii-
- ja viel ei tahdon puhtautta tahraa likainen vilppi. Mutta varo-
- hällä suur arvo on, eik omaa tahtoa-
- sill itse hän on säätyns alamainen.
Hän ei saa, halvan kansan lailla-
- itse valita, sillä valtakunnan onni-
- riippuu hänen naimisestaan.
Ja senvuoks hänen valintansa määrää-
- sen ruumiin suostumus, min pää hän on.
Jos hän nyt sanoo sua lempivänsä, niin viisast on hänt uskoa sen verran-
- kuin säätynsä ja asemansa mukaan hän teossa voi näyttää.
Siis sen verran, kuin Tanskan kansan yhteisääni myöntää.
Siis varo, mikä tahra kunnialles-
- jos, liiaks suostuin hänen lauluihinsa-
- sydämmes hukkaisit...
...tai puhtaan aartees avaisit hillittömän himon saaliiks.
Ophelia, kallis sisko, varo tuota-
- ja lempes jälkijoukoss aina pysy, himojen vaaroist etähällä.
Sivein impi on jo tuhlaavainen, jos kuulle sulonsa hän paljastaa.
Parjaajan ruoskaa puhtainkaan ei vältä.
Syö usein mato kevään kukkaset, ennenkuin ne silmikostaan puhkee-
- ja nuoruutenpa raittiiss aamukasteess-
- on ilmanhengen myrkky tarttuvaisin.
Siis varo! Pelko luotettavin suoja-
- ja nuoruus pahin viettelysten tuoja.
Sun hyvän oppis suljen sydämmeeni sen vartijaks.
Mut, veikko, älä ole kuin inha pappi-
- joka näyttää tiet jyrkkää taivaaseen-
- mut pöyhkeän ja irstaan rentun lailla-
- himojen kukkastietä itse kulkee-
- hyläten omat neuvons.
Älä pelkää.
- Liiaksi viivyn. - Laertes, vielä täällä?
Mutta tuossa isä.
Kahdesti siunatull kahden onni. Kahdet hyvästit hyvää tietää.
Hyi! Pois laivaan!
Purjeitteis liepeill jo tuuli liehuu. Sua varrotaan.
Tuoss. Ota siunaus!
Ja nämä harvat säännöt muistoos paina.
ÄI ääneen lausu mietteitäs-
- ja tekoon äl äkkipikaist ajatusta laske.
Sa nöyrä ole, vaan äl alhainen.
Jos hyväks koitellun saat ystävän-
- sydämmees sido hänet vaskiköysin-
- mut kättäs älä hiestaa liittymällä-
- jokaiseen höyhenettömään keltanokkaan.
Sa riitaa karta, vaan jos riitaan joudut-
- niin laita, että riitamies sua karttaa.
Jokaista kuule, harvan kanssa haasta.
Syyt ota varteen, tuomiotas säästä.
Pukusi komea, jos varas sietää, vaan turha ei.
Ei kirjava, mut uljas.
Sill usein miestä puvust arvostellaan-
- ja Ranskan komeimmilla säätyläisill-
- on, erittäinkin tässä, hieno aisti.
ÄI ota lainaa, äläkä myös anna-
- sill usein laina ystävän vie myötään-
- ja veloist aisti talouden tylsistyy.
Mut etenkin.
ÄI itseäsi petä-
- ja siitä seuraa, niinkuin päivää yö, ettet voi pettää muita.
Herran haltuun!
Nää neuvot siunauksessa kypsykööt.
Nöyrimmät jäähyväiset.
Jo aika rientää. Mene, seuras vartoo.
Ophelia, hyvästi!
Ja muista tarkoin mun sanani.
Ne muistohoni olen ma sulkenut.
Sun hallussas on avain.
Hyvästi!
Ophelia, hän mitä sanoi sulle?
Luvalla lausuin-
- sanan Hamletista.
Haa! Sepä oivaa!
Kerrottu on mulle, ett usein nykyään luonas hän viettää joutohetkiään-
- ja sinä hänt alttiist otat suosiolla vastaan.
Jos niin on, niinkuin mulle, varoitukseks, on kerrottu-
- niin sen ma sulle sanon, ett itseäs et käsitä niin selvään-
- kuin kunnias ja tyttäres tulis.
Mik ompi teillä työnä?
Sano totuus.
Usean rakkauden merkit-
- mulle hän suonut ompi.
Rakkauden! Jopa!
Sa haastelet kuin kypsymätön tyttö ja kokematon vaaran toimiin.
Luotatko hänen merkkeihinsä?
En tiedä, isäni, mit aatteleisin.
No kuule. Aattele, ett olet hupsu-
- kun rahaks merkit luulit, vaikk ei ole ne täyttä kultaa.
Tekos merki-
- jotten pureksis tuot yhtä sanaa, tietää merkit pahaa.
Isäni, lempens ilmoitti hän mulle siivolla tavalla.
Niin, ne ei laita tapoja.
Ja sanojensa vahvikkeeks hän pyhimmät valat Luojan nimeen vannoi.
Niin, teiren satimia.
Kun veri kuohuu, sydän tulvanansa valoja-
- valaa kielellen.
Nuo liekit enemmän loistoa kuin lämmint antaa-
- ja sammuvat kesken syttymistään. Niit älä tuleks usko.
Tästä lähtein visummin käytä neitseen arvoas.
Seuraas katso paremmaks, kuin että altis käskyst olet.
Hamletista sen verran usko, että on hän nuori-
- ja suuremp ala hällä liikkua kuin sulla.
Lyhykäisesti, Ophelia-
- äl usko hänen valojaan, ne pettää.
Ne puvun kanss ei ole yhtä karvaa-
- vaan saastaisia himoja ne puoltaa-
- kuin tekohurskaat parittajat hiiskuin, paremmin vietelläkseen.
Sanon suoraan. Et pienintäkään joutoaikaa-
- niin saa täst edes halveksia-
- ettäs sitä Halmetin kanssa tuhlaat.
Se muista, varo itses.
Tule tiehes.
Ma teille olen kuuliainen...
... isäni.
Tuimalta tuntuu sää. On oikein kylmä.
On kirpeä, pakkanen.
- Mit ompi kello? - Kaksitoista.
Ei, lyönyt on se.
Onko? Sit en kuullut.
Nyt lähestyypi se hetki, jolloin on tapa kummituksen ilmestyä.
Mut mitä tämä tietää?
Kuningas tään yön valvoo, juo ja mässää-
- ja peuhaa telmivissä tansseissa.
Aina, kun hän ryypyn renskaa lainoo-
- räykkyin rummut julistavat, ett on hän miesi juomaan.
- Tuoko tapa? - On.
Mutta minusta, vaikk olen täällä syntynyt-
- on tätä tapaa jalompi rikkoa kuin seurata.
Nuo humut meille tuottaa-
- idän, lännen kansoilt, ivaa, pilkkaa.
Juopoiksi meitä sanovat-
- ja sioiksi.
Ja tämä riistää töiltämme-
- vaikka kuinka arvokkaatkin ne oisi, maineen ytimen ja mehun.
Niin yksityisenkin käy usein-
- että pilaava luonnonvamma-
- joka ehkä on synnynnäinen, johon hän on syytön. Ei määrätä voi luonto-
- ja liiallista veren taipumusta-
- jok usein järjen sulut, saarrot murtaa-
- tai tottumusta, joka liiaks haaskaa-
- hyvien tapain muodon. Se, joll on-
- ykskin vamman merkki, joko satunnan pilkku taikka luonnon luoma-
- hän olkoon, puhtaina kuin armon lähde, muut mahdolliset avut kaikki-
- niin tää yks vika kaikki turmeleepi-
- yleisön silmissä.
Pilaapi oivan aineen, hukuttaa sen-
- likaansa aivan.
Katsokaa! Se tulee.
Hän viittaa teitä kanssaan-
- niinkuin tahtois hän teille jotain ilmoittaa.
Kas, kuinka lempeästi hän teitä syrjemmälle viittaa.
- Älkää menkö. - Älkää, Herran tähden!
- Ei puhu hän. Senvuoks häntä seuraan. - Oi, älkää!
Mitä pelkäisin? En neulan hintaa hengelleni pane.
Mitä voi hän sielulleni tehdä, jok ompi kuolematon kuin hän itse?
Hän viittaa yhä. Minä seuraan häntä.
Virran luo jos viettelis hän teitä-
- tai huipull tuon kallion, jok juurtaan mereen antaa.
Ja siellä hirmumuotoon muuttuis-
- mi järjen voiman teiltä veis-
- ja hulluks tekisi.
Aatelkaapa tuota. Se paikka hullun huoreit-
- ilmankin jokaisen tuottaa aivoihin, jok alas mereen katsoo-
- ja pauhun sen kuulee.
- Hän viittaa yhä. Minä seuraan. - Ette mennä saa.
- Pois kätenne! - Mut älkää menkö.
Kohtaloni kutsuu-
- ja ruumiin suoni pieninkin käy vahvaks kuin jalopeuran jänne.
Hän yhä viittaa. Päästäkää mua, herrat.
Jumala auta, haamuksi sen teen, jok estää mua nyt.
Pois, sanon!
Mene, minä seuraan.
- Haave hänet hulluks saattaa. - Jäljessä! Totella hänt emme saa.
Niin, seuratkaamme. Miten päättyy tämä?
Jotakin Tanskan valtioss on mätää.
Sit ohjatkohon Luoja!
Seuratkaamme!
Avuksi enkelit ja taivaan armot!
Sa hurskaan henki vai häijy peikko?
Taivaanko tuoksu vai hornan tunkka?
Sun aikees armaatko vai ilkeät? Mun saattaa uteljaaksi-
- outo muotos.
Sua kutsun Hamletiksi, Tanskan valtiaaksi.
Vastaa!
Mua älä sorra epätietoon.
Sano, miks pyhät luusi, kuoloon vihityt-
- hajoitti käärinliinansa?
Miks hauta, johonka näin sun rauhaan vaipuvan-
- Ioi marmoriset leukans auki ja maalle viskas sun?
Se mitä tietää-
- kun sinä, kuollut ruumis, pantsar yllä-
- kuun välkkehessä kummittelet, tehden yön hirveäksi-
- ja me luonnon narrit aatoksia hautelemme-
- jotk aivan yli ymmärryksen käyvät?
Mit on se? Sano!
Mitä tulee meidän?
Mua minne sä viet?
Kerro.
Kauemmaks en seuraa.
- Mua kuule. - Kuulen.
Kohta koittaa hetki-
- taas jolloin kuumaan tulikiviliekkiin-
- palata täytyy mun.
Sua, henki parka!
Mua älä sääli. Hartaasti vaan kuule, mit ilmoitan.
Mun tulee kuulla. Puhu.
Ja kostaa myös, kun kuullut olet.
Mitä?
Min olen isäs henki-
- tuomittu ajaks öisin kulkemaan-
- ja päivät paastoomahan valkeassa-
- siks kunnes elämäni inhat synnit-
- tulessa puhdistuvat.
Jos ois lupa ilmiantaa vankeuteni salaisuudet-
- tarinan kertoisin, min lientein sana-
- veis sulta mielen, veren nuoren hyytäis-
- kuin tähdet radaltansa silmät syöksis-
- hajoittais sykkyräiset suortuvat-
- ja joka hiuskarvan pystyyn nostais-
- kuin hurjan piikkisian harjakset.
Mut ijäisyyden töit ei eläväiset saa korvat tietää.
Kuule, Hamlet, kuule.
- Jos isääs rakastit sä koskaan... - Oi, Herra taivaan!
Murhansa julma, luonnoton sa kosta.
- Murhansa? - Murhansa, jok on itsestään julmaa...
...mut tämä luonnottomin, kauhein, julmin.
Se kerro siis-
- jott yhtä kerkein siivin, kuin rakkauden aatos-
- ma kostoon syöstä saan.
Suostut, huomaan.
Hitaampi rasvaist yrttiä sä oisit-
- mi Lethen rannoill itsehensä lahoo, jos täst ei mieles kiihtyis.
Kuule, Hamlet.
Käy huhu, että maatessani käärme-
- mua pisti puistikossa.
Näin koko Tanskaa-
- tuon valheellisen tiedon kautta häijyst on petetty.
Mut, jalo nuorukainen, se käärme, joka hengelt isäs pisti-
- nyt kantaa kruunua.
Oi, aavistusta! Mun setäni!
Se sukurutsa, haurelias peto-
- älynsä tenholla ja konnan taidollaan...
Kirottu äly tuo ja taito, joilla noin voimaa vietellä!
... riettaan himon helmaan-
- sai puolisoni tuon tekopuhtaan.
Oi, Hamlet-
- mikä lankeemus ja petos!
Mua kohtaan, jonka rakkaus niin puhdas-
- ett vihkivalan kanssa kulki se käsityksin-
- ja noin aleta tuon hylyn pariin-
- joka lahjoiltansa mun suhteeni on vaivainen.
Mut niinkuin siveys ei koskaan horju-
- vaikk irstaus sitä kiehtois taivaan kaunein-
- samaten himo, helmoiss enkelinkin-
- vuoteeseen taivahaiseen kyllästyy-
- ja vainun saapi haaskasta.
Mut, vait! On niinkuin tuntuis aamun henki.
Siis lyhyeen.
Kun puistoss iltapuolla ma tavan mukaan nukuin-
- hiipi setäs mun turvattoman päälle-
- pullossa kirotun villikaalin mehua-
- ja valoi korvieni soliin tuota pitalinestettä-
- joll ihmisvereen vaikutus on-
- että se, nopeaan kuin elohopea-
- kaikk ihmisruumiin aukot, solat kiertää-
- ja äkkiä, kuin hapan aine maidon-
- verenkin kirkkahan ja terveen hyytää.
Niin kävi mun.
Äkkiä ruostui-
- niinkuin Latsaruksen, pahoille, ilkeille ruville-
- sileä, puhdas ihoni.
Näin multa, nukkuvalta-
- veli ryösti-
- hengen, kruunun, vaimon-
- kerrassaan.
Tappoi mun synnin helmaan-
- Herran ehtoollista ja rippiä ja voitelua vailla-
- ja valmistumatonna tilille mun työnsi-
- synnit kaikki hartioilla.
Oi, julmaa.
Ylen määrin julmaa!
Jos sydän sull on, älä kärsi tuota.
ÄI anna Tanskan valtavuoteen tulla hauraan sukurutsan käsiin.
Vaan, miten teetkin työs-
- sä sieluasi vain älä tahraa.
Äidillesi älä sä kosta.
Taivas häntä rangaiskoon-
- ja okaat, poveen kätkeytyneet-
- siellä kirvellen pistelkööt.
Nyt hyvästi!
Jo kiiltomato huoment ennustaa, sen valo tehoton jo haalistuupi.
Hyvästi, Hamlet, hyvästi!
Mua muista.
Kaikk ilman vallat!
Maa! Ja mitä vielä?
Kutsunko hornan myös?
Hyi.
Kestä, sydän!
Koht älkää vanhetko, te jänteet! Jäykäks, mun ruumiini.
Sun muistan!
Henki raukka-
- sen teen, niin kauan kuin muisto säilyy täss sekavassa kallossa.
Sun muistan!
Pois muistokirjastani pyyhin kaikki katalat-
- tyhmät lorut, kaikki kaavat, entisyyden jäljet-
- joit ahkeruus ja nuoruus siihen piirsi-
- ja sinun käskys yksinään ma suljen ajuni kirjaan-
- hämmästymätönnä halvempiin aineisiin.
Niin, jumala auta!
Voi sua, viheliäinen nainen!
Sua, konna, naurusuu ja häijy konna!
Esille kirja!
Muistoon täytyy panna, ett ihminen voi nauraa ja sentään olla konna.
Ainakin niin Tanskassa on laita.
Siin olet, setä!
Toimeen! Tunnussana.
Se kuuluu: #Hyväst, hyvästi#-
- #mua muista. #
Sen olen vannonut.
- Hoi, prinssi! - Prinssi!
- Hamlet!
- Hänt auta, Luoja! - Niin tapahtukoon.
Hoi, heleijaa, prinssi!
Heleijaa, pojat!
- Tule, lintu! - Kuin voitte, prinssi?
- Mitä kuuluu? - Kummia.
- Kertokaa. - Te sen ilmoitatte.
- Jumala auta. - Min en myös.
Sit oisko sydän voinut luulla?
- Vait olette? - Nimessä taivaan.
Ei ole konnaa koko Tanskan maassa, jok ei ois aika lurjus.
Ei tarvis hengen nousta sit ilmoittamaan.
Aivan oikein.
Siis parhaaks katson, että nyt kättä paiskaamme ja eroamme.
Te käytte, minne työt ja halut kutsuu.
Haluja ja töitä jokaisella on tavallansa.
Minä, halpa raukka, käyn rukoilemaan.
Sekaista, hurjaa puhetta.
Jos teitä pahoitin, sit oikein kadun.
- Ei pahaa mitään. - Nimessä pyhäin, pahaa on...
...ja paljon pahaa.
Mitä haamuun tulee, niin on se kunnon henki, sen voin taata.
Halunne tietää, mitä välillämme-
- on tapahtunut, voittakaa.
Nimessä veljeyden, ystävyyden ja kumppanuuden-
- yksi halpa pyyntö.
Mik on se, prinssi?
Älkäätte koskaan kertoko, min näitte tän yönä.
- Emme. - Hyvä, vannokaa.
Nimessä kunniani, min en kerro.
En myös minä.
Tuon miekan kautta!
Me jo vannoimme.
Tuon miekan kautta, sanon.
Vannokaa!
Haa! Niinkö, mies? Vai siellä, kelpo poika?
Te kuulette sen kellarista. Nyt vannokaatte.
Vala lukekaa.
Ettette koskaan kerro, mitä näitte, vannokaatte.
Vannokaa.
Paikkaa muuttakaamme.
He, tänne, hyvät herrat, ja käsi miekalleni taas-
- ettette te koskaan kerro, mitä kuulitten.
- Vannokaa! - Niin oikein, vanha myyrä.
Joutuun kaivat. Sep oiva vallinluoja.
Vielä kerrran.
Nimessä taivaan, outoa ja kummaa.
Sano tervetulleeks outo vieras.
Horatio, taivaassa ja maass on paljon-
- jot ei sun järkioppis uneksikaan. Mut tulkaa.
Niin totta kuin teit armo auttakoon-
- vaikk oisi mulla käytös kuinka outo.
Kosk, ehkä, vastedes katson hyväks ruveta hupsun tapaiseksi-
- että, kun mun näätte, ette ristissä käsin näin-
- päätä puistain, tai lauseit epäilyttäviä lausuin-
- kuin, #Voisin, kun vaan tahtoisin#-
- tai #Jos tohtis# tai #On niitä, jotka tietää#-
- tai umpilauseill ilmaise minusta mitään tietävänne.
Sit ette tee-
- niin totta kuin teit armo-
- hädässä auttakoon.
Se vannokaa.
Vannokaa.
Pois rauhaan.
Pois rauhaan-
- henki häiritty.
Nyt, herrat, sulimmat jäähyväiset teille lausun.
Jos niin halpa mies, kuin Hamlet-
- teille osoittaa jollakin voi ystävyyttään-
- ei tahto puutu, suokoon Luoja.
Pois nyt-
- mut sormi huulill aina, muistakaatte.
Sijoiltaan aika mennyt on.
Voi, että juur minä-
- synnyin laittamaan sit ehjäks.
Nyt tulkaa.
Yhdessä me menkäämme.
Vie hänelle rahat nuo ja kirjeet, Reinhold.
Kyllä, herra.
Viisaast oikein tekisit sä, Reinhold-
- jos ennenkuin käyt luonaan, tiedustaisit vähäisen käytöstään.
Sit aioinkin.
No, hyvä, hyvä.
Ensin, näet, kysyt, kuin monta tanskalaist on Pariisissa-
- ja keitä, mistä, kuinka elävät-
- ja millä, kenen seurassa.
Kun näin kiertäin, kaartain huomaat-
- että on poikan tuttu-
- silloin lähemmäksi sa karkaat kysymyksilläs.
Hänt olet vaan hiukan tuntevanas.
Sanot näin: #Ma tunnen hänen isäns, ystävänsä ja, osaks, hänet. #
- Ymmärrätkö, Reinhold? - Kyll, aivan hyvin.
"Osaks hänet, mutta#, voit lisätä, #En tarkoin#-
- #vaan jos on hän se, joksi luulen, on hän sangen hurja. #
Voit valhetella hänestä, mitä tahdot-
- mut ei mitään, mi loukkais kunniata. Muista se.
Vaan tuollaisia hurjan, huiman töitä-
- jotk ovat nuoruuden ja vapauden tovereiks yleisesti tunnetut.
- Kuin kortinlyönti? - Niin, tai juominen, miekkailu...
...kiroominen, riidanhimo, huoraaminen.
Niin pitkälle voit mennä.
Se loukkais kunniata.
Ei suinkaan, kun vaan moitteitasi höystät.
Mut älä lisää, hälle häpeäksi, ett oisi hillitön hän nautinnoissaan.
Sit en ma sois.
Vaan viat tee niin kauniiks, kuin oisi ne vaan vapauden tahraa-
- tulisen mielen ilmi leimahdusta-
- ja hillitöntä irstaisuutta, jot ei voi kenkään välttää.
- Mutta, herra... - Miks tätä käskenkö?
Niin, sitä tietää ma tahtoisin.
Niin, tuumani on tämä, ja luullakseni, varma on se juoni.
Nuo turhat virheet poikaani sa heität-
- kuin työssä saadun, pienen tahran vaan.
Huomaahan. Jos puhekumppanis nyt, jota tutkit-
- tuon nuorukaisen joskus syypääks nähnyt on näihin vikoihin-
- niin varmaankin hän lopettaa tähän tapaan:
"Herraseni#, tai #ystävä#, tai #hyvä herra#-
- sen mukaan, miten sen maan tapa on.
Hyvä, hyvä.
Ja sitten tekee näin hän. Näin hän...
Mitä olinkaan sanoa?
Jotain sanoa piti mun. Ma mihin jäinkään?
Lopettaa tähän tapaan:
#Herraseni#, tai #ystävä#, tai #hyvä herra#.
Lopettaa tähän tapaan.
Niin, niin aivan. Näin päättää hän:
"Sen verran tunnen, hänet ma eilen näin#-
- #tai jolloinkulloin toiste#-
- "sen ja sen kanssa, ja kuin sanoitten#-
- #löi milloin korttia hän, ja milloin tappeli hän pallisilla. #
Tai näinkin: #Milloin kulki huonoon paikkaan. # Se on, näet-
- porttolaan, tai jotain muuta.
Ja katsos nyt. Totuuden touta näin käy valheen syöttiin.
Ja näin me viisaat älyniekat voimme-
- salaisten juonten sekä mutkain kautta-
- ja kiertoteisin tulla itse tielle.
Tään opin, neuvon mukaan poikaani nyt tiedustele.
- Käsitäthän, mitä? - Käsitän.
Herra kanssas. Hyvästi.
Mut, herra...
Hänen halujansa omistas arvaa.
Kyllä, herra.
Katso, että hän soitantoaan harjoittaapi.
Kyllä.
Hyvästi.
Isäni!
No, Ophelia? Mitä nyt?
Voi isäni, ma säikähdin niin kovin.
No mistä, Herran nimessä?
Kun huoneessani ompelin-
- niin Hamlet, jakku aivan auki-
- hatutta päin ja sukat likaisina-
- ja sitehittä nilkoiss asti roikkuin-
- kuin vaate kalvas, kalisevin polvin-
- ja katsanto niin kurjan surkea-
- kuin ois helvetistä maahan syösty kauheita kertomahan-
- hän astui eteeni.
- Hourupäissään kai rakkaudesta? - En tiedä, isä...
...mut pahoin pelkään. - Mitä sanoi hän?
Hän tarttui kouristaen ranteeseeni-
- siit astui taappäin käsivarren matkan-
- ja, toinen käsi silmäin yli näin-
- hän kasvojani tarkkaan katsoi, niinkuin niit olis piirtää aikonut.
Näin seisoi hän kauan.
Vihdoin, kättäni hän puisti-
- ja nyökyttäin näin kolme kertaa päätään-
- niin haikeasti huokasi ja syvään-
- kuin olis ruumis rusentunut aivan ja henki lähtenyt.
Mun sitten päästi-
- ja, pää yl olan taappäin kääntyneenä-
- tien näkemättään löytävän hän näytti.
Ovellen silmäins avutta hän astui-
- ja loi ne minuun, kunnes katosi.
Käy.
Seuraa mua.
Kuningasta etsin.
Tää oikein rakkauden hourett on, jok omaan vimmaansa sortuu-
- ja hurjin töihin tahdon vie niin hyvin-
- kuin moni muukin himo taivaan alla.
Häntä säälin.
Ehk olit tyly hälle viime aikaan?
En, isäni, vaan käskystänne-
- kirjeet pois lähetin ja pääsyn hältä kielsin.
Hän siit on hulluks tullut.
Kadun, ett en älynnyt paremmin-
- häntä urkkia.
Sen leikinteoks luulin vaan ja aikeeks sua turmella.
Tuo hiiden epäluulo!
Yht omituista meille vanhuksille on liioiteltu, turha luulotus-
- kuin nuorisolla miettimisen puute.
Nyt kuninkahan luo.
Tään hälle kerron. Enemmän kiusaa-
- tuottais salaaminen kuin vihaa lemmen ilmiantaminen.
Tule.
No terve, Rosencrantz ja Gyldenstern!
Ei harras halu yksin nähdä teitä-
- apunne tarvekin se meitä vaatii näin jouduttamaan teitä.
Tuttu teille Hamletin muutos on.
Sen siksi sanon-
- kun ennellään ei ole sisänäinen eik ulkonainen ihminen.
Mi lienee-
- pait isän kuolemata, vienyt hältä-
- näin kaiken itsetuntemuksen, sit en voi aavistaakaan.
Pyydän teitä-
- kosk ootte hänen kanssaan kasvaneet-
- ja yhdenikäiset ja -luonteisetkin-
- ett tänne hoviin suvaitsette jäädä-
- vähäksi aikaa, häntä seurassanne huveihin viehtämään, ja urkkimahan-
- kuin vaan tilaisuus sen sallii-
- häll onko joku tuntematon vaiva-
- jot auttaa voisi, jos sen saisi tietää.
Hän usein teistä puhuu, hyvät herrat-
- ja, varma olen, kaht ei ole toista hänelle rakkaampaa.
Jos suvaitsette sen ystävyyden työn nyt meille tehdä-
- ett ajan jonkun täällä vietätten, apuna edistäen toiveitamme-
- niin käyntinne teille palkitsemme, kuin tulee kiitollisen kuninkaan.
Teill, armolliset majesteetit, on rajaton valta-
- suurta tahtoanne käskyn muodoss ilmoittaa.
Kumpaistakin tottelemme, ja kaikin voimin alttihina teille-
- tarjoamme apuamme ja käskyä vaan odotamme.
Kiitos, Rosencrantz ja ylevä Gyldenstern.
Kiitos, Gyldenstern ja ylevä Rosencrantz.
Ja, pyydän, poikani luo heti käykää, tuon muuttunehen raukan.
Viekäätte herrat Hamletin luokse.
Jumala suokoon käyntimme hänelle iloksi ja avuksi.
Amen!
Lähettiläät Norjast on tervehinä saapuneet.
- Sin olet hyväin sanomien tuoja. - Niin, enkö?
Olkaa varma, kuninkaani, kuin sieluni on tehtäväni pyhä-
- niin Jumalaa kuin kuningasta kohtaan.
Nyt luulen-
- aivoni jos yhtä tarkan saa vainun sukkeluudesta-
- kuin ennen-
- luulen, sanon, keksineeni Hamletin hulluutehen tosi syyn.
Se kerro, sitä kuulla haluan.
Mut lähettiläät ensin.
Sitten tulee pitojen päällisruoaks uutiseni.
Heit itse pyydä sisään tulemaan.
Hän sanoo, armas Gertrud-
- keksineensä poikamme epävointiin syyn.
Syy, varon ma-
- ei muu kuin isän kuolo ja liian kiire naimisemme.
Siit otan selvän.
Terve, ystäväni!
No, Voltimand, mit uutta Norjasta?
Suotuisin vastaus terveisiin ja pyyntöön.
Kuningas oiti pani estämään veljensä pojan pestaukset-
- jotka hän luuli varusteiksi Puolaa vastaan.
Mut, tarkoin tutkittuaan, huomas, että ne teitä koski, herrani.
Siit äissään, kun vanhaa, heikkoa ja sairasta-
- näin viekkaast eksytettiin, vangitutti hän-
- Fortinbrasin. Tämä heti nöyrtyi, sai vanhukselta nuhteita-
- ja vihdoin sedälleen vannoi, ettei enää koskaan-
- hän tarttuis Tanskaa vastaan aseisiin.
Iloiten tuosta vanhus-
- hälle antoi kolmetuhat kruunua-
- ja täyden vallan viedä Puolaa vastaan-
- ne soturit, jotk oli pestannut.
Ja pyytää, kuten täss on selvitetty-
- ett armost antaisitte tämän joukon vapaasti käydä halki maittenne-
- sellaista vakuutta ja palkkaa vastaan, kuin säätää kirja tää.
Se mieleen meille.
Lukea tahdomme sen aikanansa, asiat aatella ja vastata.
Kuitenkin, kiitos oiva toimestanne.
Levolle menkää.
Illaks tervetulleet pitoihin tänne!
Nyt se toimi päättyi.
Mun herrani ja armollinen rouva, selvittää tässä, mit on majesteetti-
- ja mitä velvollisuus on, ja miksi yö yötä, päivä päivää-
- aika aikaa, ois päivän, yön ja ajan tuhlaamista.
Siis, kosk lyhyys on viisauden sielu-
- ja laajuus vaan sen ruumiin koristetta-
- niin olen lyhyt.
Poikanne on hullu.
Sanon hullu, sillä mitä muuta on hulluus, kuin et olet hullu vaan?
- Mut olkoon. - Mutkat pois ja asiaan.
En käytä, rouva, mutkia, sen vannon.
Hän hullu on, se totta.
Totta, että se paha on, ja paha, että totta.
Hupainen sananväänne, mutta pois se! En käytä mutkia.
Myöntäkäämme. Hän on hullu.
Jäljellä, että syyn harkitsemme tähän muutokseen.
Tai oikeammin puutokseen. Näet, tuolla muutoksella on syynsä.
Niin siihen jäämme nyt, ja se on jäännös.
Nyt aatelkaa.
Ophelia.
On tytär mulla. On, kosk on hän mun.
Jok antoi, niinkuin lapsen tulee, mulle, huomatkaa, tämän.
Päättäkää nyt itse.
"Taivaalliselle#...
...#sieluni#...
...#epäjumalalle#...
...#kauniiksi kaunistetulle Ophelialle. #
Huono, hävytön sanantapa.
#Kaunistettu# on hävytön.
Mutta kuulkaa.
"Nämä#...
...#hänen#...
...#komealle#...
...#valkopovellensa, nämä. #
Tuo onko Hamletilta?
Ma kaikki kerron, rouva. Malttakaa.
"Epäilen tähden paloa ja kirkkaan päivän valoa. "
"Totuutta valheeks luule, mut lempeäni kuule. "
#Oi, Ophelia! Minulta sujuu huonosti runomitta. #
#Taitoa ei ole huokauksiani mitata. #
#Vaan että sua suuresti lemmin#-
- #sinä sydämmeni lemmitty, usko se. #
#Jää hyvästi. #
#ljäti sinun omasi#-
- "armahin neito, niin kauan kuin tämä ruumis elää. Hamlet. #
Tään tyttäreni näytti, niinkuin piti-
- ja lisäks hänen kosintansa-
- miten se kävi, ajan, paikan, tavan-
- kaikki uskoi mulle.
Tyttö siihen suostuiko?
- Mitä minust aattelette? - Ett oletten te jalo mies.
Sen näytän.
Mitä luulisitte, jos kiihkon vauhdiss oisin nähnyt-
- sen huomasinkin, ennenkuin tyttö kertoi?
Mitä luulisitte, jos kirjalaukkuna tai lompakkona oisin heille ollut?
Viihdytellyt vaan sydäntäni-
- ja jouten heidän tointaan katsellut?
Ei, suoran lausuin ja neuvoin nuorta neitostani näin:
"On Hamlet prinssi sulle liian suuri. Ei käy se laatuun. #
Sitten häntä käskin, ett erillään hän prinssin seurast oisi-
- lahjat kieltäis ja sanantuojat.
Neuvot hyväkseen hän käytti.
Mut Hamlet, hyljättynä, lyhyesti, tul ensin synkäks-
- sitten syömättömäks, sitten heikoks-
- ja sitten löyhäks, ja sitten askelittain vimmapäiseks-
- joka surettaa.
- Tuonko syyks luuletten? - Voi olla, siltä näyttää.
Niin onko käynyt milloinkaan-
- ett varmaan sanomani toisin ollut ois?
- Ei tietääkseni. - Tuo tuosta erottakaa, jos on toisin.
Kyllä keksin, miss salattun on totuus-
- vaik ois se Maan uumenissa.
Mitä tulis tehdä?
Kuin tiedätten, hän usein tuntikaudet käy käytävässä.
Se on totta.
Ophelian silloin luokse päästän.
Verhon taakse kätkeydymme ja tarkkaamme.
Jos Halmet hänt ei lemmi eik ole järjiltään siis mennyt-
- niin virkamiehenä en pyydä olla, vaan auran kurkeen tartun.
- Tehdään se. - Mut...
...kas, kuin synkkänä hän käy ja lukee.
Pois, ma pyydän, menkää. Het isken häneen kiinni.
Saanko luvan?
Kuin voitte, hyvä Hamlet prinssi?
Hyvin, Jumalan kiitos.
Tunnetteko minua?
Erinomaisen hyvin. Olette kalakauppias.
- En suinkaan. - Soisin, että olisitte jalo mies.
- Jaloko? - Niin.
Jalo mies, tähän maailman aikaan, on yksi kymmenestä tuhannesta.
Aivan totta.
Sillä jos aurinko siittää matoja kuolleessa-
- ja, jumalana, haaskaa suutelee...
Onko teillä tytärtä?
On, hyvä prinssi.
Älkää päästäkö häntä aurinkoon.
Jumalan lahjat ovat siunausta, mutta jos hän tulisi siunattuun tilaan?
Ystäväni...
...varokaa.
Mitä tuolla tarkoitatte?
Aina vaan tytärtäni!
Ei hän alussa tuntenut minua.
Sanoi minua kalakauppiaaksi.
Pitkälle mennyt, pitkälle!
Minäkin nuoruudessani kärsin tuskia rakkauden takia-
- melkeinpä tuollaisia.
Jos taas häntä puhuttelisin.
- Mitä luette, prinssi hyvä? - Sanoja.
Sanoja.
- Sanoja. - Mistä asiasta on kyse?
- Kenen välillä? - Puhun kirjasta.
Tämä konna väittää, että vanhoilla miehillä on harmaa parta-
- kasvonsa ovat ryppyiset-
- että silmistänsä tippuu sitkeätä rukaa ja pihkaa-
- ja että heillä on älyn puute ja sangen heikot lanteet.
Vaikka nyt lujasti tämän todeksi uskon-
- en katso soveliaaksi sitä kirjaan panna.
Sillä te tulisitte yhtä vanhaksi kuin minä-
- jos voisitte ravun lailla käydä takaperin.
Hulluudessakin on siinä järjestystä.
- Tahdotteko ilmanhengestä pois? - Hautaaniko?
Tosiaan, siellä on ilmanhengestä poissa.
Kuinka sattuvia joskus hänen vastauksensa ovat!
Onnen lahja, joka hulluudelle sattuu-
- ja jota ei terve järki niin helposti keksi.
Jätän hänet nyt, ja mietin-
- keinoa, miten saada hänet ja tyttäreni yhtymään.
Prinssi?
Otan nöyrimmät jäähyväiset.
Ette voi mitään minulta ottaa, jonka mieluummin antaisin.
Paitsi henkeäni.
Hyvästi, prinssi hyvä.
Noita ikäviä vanhoja narreja!
Kunnioitettava prinssi!
Etsitte Hamlet prinssiä. Tuoss on hän.
Kunnioitettava prinssi!
Rakkahin prinssi!
Hyvät kunnon ystäväni!
Kuinka voit sinä, Gyldenstern? Ah, Rosencrantz?
Kuinka voitte?
Niinkuin maan lapset ainakin.
Siinä onnelliset, ettemme ole ihan Onnettaren myssyn nyplänä.
- Ettekä kenkäinsä anturoina? - Emme.
Tyyssijanne on siis uumiensa kohdalla?
Olemme hänen uskotuitaan.
Salaisissa asioissa kaiketi? Hän on portto. Mitä uutta?
Ei muuta, kuin että maailma on tullut rehelliseksi.
Siis on tuomio tulossa.
Mutta uutisenne ei ole totta.
Mitä pahaa olette tehneet, että Onnetar vankilaan lähetti?
- Vankilaan? - Tanskanmaalle.
- Siis koko maailma. - Oiva onkin.
Joss on monta karsinaa ja soppea...
...joista Tanska on pahimpia. - Me emme sitä luule.
Teistä se ei siis ole vankila-
- sillä mitään ei ole itsessään hyvää tai pahaa. Luulomme sen siksi tekee.
Se on vankila.
Siihen on kunnianhimonne syynä. Se on ahdas hengellenne.
Voisin olla pähkinänkuoreen suljettuna-
- ja pitää itseäni äärettömyyksien valtiaana-
- jos ei pahoja unia olisi olemassa.
Jotkut unet ovat kunnianhimoa-
- sillä kunnianhimon tosi olemus on pelkkää unen varjoa.
Unet ovat varjoa.
Kunnianhimo on minusta niin löyhää laatua-
- ett se on varjon varjoa.
Siis ovat kerjäläisemme-
- tosi olentoja ja sankarimme kerjäläisten varjoja.
Eikö lähdetä hoviin? Sillä minä en osaa järjellä keskustella.
- Olemme valmiit palvelemaan. - Ei mitään sellaista.
En tahdo teitä asettaa muiden palvelijaini rinnalle-
- sillä, puhuakseni kunnian miehenä, minulla on hirvittävä saattoseura.
Mutta pysyäksemme ystävyyden tiellä, mitä teette Helsingörissä?
Tulimme teitä tervehtimään.
Minä kerjäläinen olen köyhä kiitoksista.
Kiitän teitä kuitenkin-
- vaikka kiitokseni eivät ole puolen penninkään arvoiset.
Eikö teitä ole käsketty tänne?
Tuletteko vapaaehtoisesti?
Kas niin, vastatkaa rehellisesti.
No niin. Sanokaa.
Mitä sanoisimme?
Jotakin tarkoitukseen sopivata.
Teitä on tänne käsketty.
Jotakin tunnustuksen tapaista on teidän katseessanne.
- Hallitsijat ovat käskeneet. - Missä tarkoituksessa?
Se on teidän sanottava.
Suokaa rukoilla teitä kumppanuutemme-
- nuoruuden yksimielisyyden-
- uskollisen ystävyyden liiton-
- ja kaiken vieläkin kallihimman nimessä.
Sanokaa suoraan ja vilpittömästi: Onko teitä tänne käsketty vai ei?
- Mitä sanotte? - Kas niin, nyt olen jäljillä.
Jos mua rakastatte, älkää mitään peittäkö.
Prinssi hyvä, meitä on käsketty.
Sanon teille, minkä tähden.
Tietoni tekee ilmoituksen turhaksi-
- ja vaitololupauksenne ei horju hiuskarvaakaan.
Olen vähässä ajassa-
- mutta syytä en tiedä-
- kadottanut kaiken iloisuuteni, heittänyt sikseen harjoitukseni.
Niin alakuloinen on todellakin mielentilani-
- että maa, tämä oiva rakennus-
- näyttää minusta alastomalta vuorenniemeltä.
Tuo juhlallinen kunniateltta, ilma-
- nähkääs, tuo ihana, kaareileva taivaankansi-
- tuo majesteetillinen-
- kultavalkeilla kirjailtu katto-
- ei minusta ole muuta-
- kuin joukko saastaisia, myrkyllisiä höyryjä.
Mikä mestariteos ihminen on!
Kuinka ylevä järjeltään!
Kuinka ääretön taidoltaan!
Kuinka elävä ja ihmeteltävä muodoltaan ja liikunnoiltaan!
Toimissaan kuinka enkelin näköinen!
Ajatuksissaan kuinka Jumalan kaltainen!
Maailman kaunistus!
Olentojen alkukuva!
Ja kuitenkin...
Mikä on tuon-
- tomun ydin?
Miehet ei minua huvita-
- ei, eikä naiset liioin, vaikka hymynne näyttää, että sitä luulette.
Ei mitään sellaista mielessäni ollut.
Miksi nauroitte, kun sanoin, ettei miehet minua huvita?
Ajattelin, että, jos miehet teitä ei huvita-
- laihan muonan teiltä varmaan näyttelijät saavat.
He ovat tulossa tänne tarjoamaan teille palvelustaan.
Kuningas on tervetullut.
Hänen majesteettinsa on saapa veronsa minulta.
Matkustava ritari käyttäköön miekkaansa-
- rakastajan ei syytä huokailla-
- leikinlaskija näytelköön osansa loppuun-
- ilveilijä naurattakoon niitä, joiden sydäntä kutkuttaa-
- rakastajatar purkakoon sydämmensä, vaikk runomitta sotkeutuisi.
Keitä he ovat?
Samoja, jotka teitä ennen huvittivat, murhenäyttelijät.
Miks he kulkevat?
Pysyväinen olopaikka olisi heille parempi.
Keskeytys on seurauksena muutoksista.
Onko heillä vielä sama arvo?
- Onko heillä ihailijoita? - Ei.
Rupeavatko ruostumaan?
Harrastus käy tottumuksesta.
Siellä on sarjallinen lapsia-
- jotka kirkuvat kimakammin kuin puhetapa vaatisi.
Heistä yleisö pitää.
He morkkaavat halpoja teattereita-
- että moni miekallinen mies pelkää hanhenkynää.
Mitä? Lapsiako? Ken heitä elättää?
Eivätkö he kauemmin tointansa jatka kuin ääni kestää?
Eivätkö sano, jos kypsyisivät halvoiksi näyttelijöiksi-
- niinkuin hyvin luultavaa on-
- että heidän kirjailijansa ovat tehneet heille vääryyttä?
Paljon on ollut tekemistä molemmin puolin.
Kansa ei pidä syntinä kiihoittaa heitä riitaan.
Ei näytelmästä maksettu penniäkään, jos ei siinä toista kolhaissut.
- Onko niin? - Siinä on aivoja haaskattu.
Vievätkö pojat voiton?
Vievät niinkin, prinssi hyvä, Herkuleen taakkoineen lisäksi.
Se ei ole kummaa.
Setäni on kuninkaana Tanskassa.
Ne samat, jotka, isäni eläessä, irmastelivat häntä-
- maksavat nyt jopa satakin kultakolikkoa hänen pienoiskuvastaan.
Siinä on jotakin yliluonnollista, jos vaan järkeisoppi saisi siitä selvän.
Tuossa tulevat näyttelijät.
Terve tultuanne!
Juhlamenot ovat tervehtiessä välttämättömät.
Suokaa minun tällä lailla tervehtiä teitä-
- jotta käytökseni-
- näyttelijöitä kohtaan on kohteliasta.
Isäsetäni ja tätini ovat väärässä.
Minkä suhteen?
Oon hullu luodepohjassa.
Kun tuuli on etelässä, erotan haukan haikarasta.
Oloista onnea!
Kuulkaa. Kummallekin korvalle kuulija.
Tuo laps ei ole päässyt kapalostaan.
Vanhain ihmisten sanotaan tulevan lapsiksi uudestaan.
Hän tulee kertomaan näyttelijöistä.
Aivan oikein, herraseni. Maanantaiaamuna.
Hyvä herra, minä tiedän uutisia.
- Kun Roscius oli Roomassa... - Näyttelijät ovat tulleet.
- Lorua! - Kunniani sanalla.
Kukin tuli aasillaan.
Parhaimpia näyttelijöitä maailmassa, olkoon kysymyksessä-
- paimennäytelmä, paimenilveilys-
- murhenäytelmä, murheilveilys tai rajoittumaton runous.
Seneca ja Plautus on kumpikin sopiva.
Tekstiä toimittamaan he ovat ainutlaatuiset.
#Jephta, tuomar Israelin, mik aarre sulla oli! #
#Mikä aarre oli hällä? #
#Ei muuta kuin kaunis tytär vaan, jota lempi hän innollaan. #
- Aina vaan tytärtäni! - Enkö ole oikeassa?
Jos minua Jephtaksi sanot, niin on minulla tytär.
Ei, se ei seuraa.
Mitä sitten seuraa?
Niin: #Se tiedos on vaan kohtalon#-
- #se kävi niin kuin arveltiin. #
Laulun ensimmäinen värssy selvittää asian-
- sillä kas, tuossa tulevat hauskuttajani.
Terve tultuanne, hyvät herrat!
Hupaista nähdä sinut terveenä.
Terve tultuanne, ystävät!
- Kah, sinä vanha ystävä. - Prinssi.
Oi, kuinka kasvosi ovat karvoittuneet.